Mrs Kennedy.
De sa åt mig att komma upp. Och jag beklagar verkligen er sorg.
Har ni läst vad de har skrivit?
- Krock och Merriman och alla andra? - Ja, det har jag.
Merriman är en makalöst bitter man. Det har bara gått en vecka.
De behandlar honom redan som en dammig antikvitet att ställas undan.
- Så ska man inte bli ihågkommen. - Hur vill ni han ska bli ihågkommen?
Ni förstår att jag kommer att redigera det här samtalet-
- utifall jag inte säger exakt det jag menar?
Med all respekt, så verkar det väldigt osannolikt, mrs Kennedy.
Ja, okej...
Så det här blir er egen version av det som hände?
Exakt. Kom in.
Jag trodde att det var en till avgassmäll.
Det var väldigt nära att jag inte hade följt med.
Tänk om jag hade varit här eller ute och ridit i Virginia.
Tack och lov att jag var hos honom.
Varför "tack och lov"?
Vet ni vad jag tycker om historia?
- Om historia? - Jag har läst mer än vad folk inser.
Ju mer jag läser, desto mer undrar jag.
När nåt skrivs, blir det då sant?
- Det är allt vi har. - Hade.
Vi har tv nu. Nu kan åtminstone människor se med egna ögon.
Rundturen i Vita huset som ni gjorde för några år sen för CBS.
Jag har alltid antagit att ni gjorde det med... ett syfte. Nej?
Efter modetidningarna. Ni fick till och med en Emmy.
Jag gjorde inte programmet för mig, utan för det amerikanska folket.
Det var min första inblick i Vita huset.
Jag tyckte att ni var utmärkt, mycket värdig.
- Tack. - Ni kunde säkert ha gjort tv-karriär.
Vad?
- Förlåt? - Vad sa ni?
Jag sa att ni kunde ha gjort karriär inom tv.
- Ger ni mig yrkesråd? - Jag...
Nej.
Men hela landet vill säkert veta vad ni tänker göra härnäst.
Jag kan försäkra er-inte tv.
Välkommen till Vita huset.
Välkommen till Vita huset. Vi är så stolta över att kalla det vårt hem.
Varför inte säga "folkets hus?" Det gör det mer personligt.
Välkomna till folkets hus. Vi är så stolta över att kalla det vårt hem.
Bättre?
- När kommer Jack? - De vill höra er säga det.
De tror att jag är dum. Efter ett år i ämbetet slösar jag deras pengar.
Därför måste ni visa dem vad ni har gjort.
Presidenten ansluter i Monroerummet. Ni kommer att klara det jättebra.
- Håll dig nära. - Självklart. Ni är vacker.
Gå.
God dag. Ursäkta.
Det här är Vita huset sett från södra gräsmattan.
I en timme besöker ni Vita huset med fru John F. Kennedy-
- och tar del av några av hennes restaureringar av interiören.
Fru John F. Kennedy är den tredje yngsta av de 29 presidentfruar-
-som har bott i Vita huset.
Mrs Kennedy, tack för att vi får besöka er ämbetsbostad.
Det här är tydligen rummet från vilket ni har lett arbetet.
Ja, det är vind och källare i ett.
Sen vårt arbete började har vi fått hundratals brev varje dag.
Här utvärderar vi alla fynd och ser om de ryms i vår budget.
Varje första dam och administration sen president Madison-
- har gjort små och stora förändringar i Vita huset.
Innan vi ser era förändringar...
Vilken är er grundläggande plan?
Jag har ingen för jag tror detta hus alltid kommer och ska växa.
Det kändes så sorligt att knappt hitta något historiskt i huset.
Nästan inget före 1902.
Säg att ni och er kommitté skulle köpa saker som finns här inne...
...vad händer när nästa president- hustru kommer till Vita huset?
Om de inte vill ha det...
Tidigare, förstår ni, kunde de sälja eller kasta det.
Och pratet om slöseri med skattebetalarnas pengar?
Jag samlade själv in alla pengar som vi la på renoveringen.
Jag älskade det huset och ville dela det med det amerikanska folket-
- för att skänka en känsla av Amerikas storhet.
Föremål och konstverk lever mycket längre än människor.
Och de representerar viktiga idéer. Historia, identitet... skönhet.
Jag är säker på att läsarna vill veta-
- hur det är att vara en medlem i er familj.
Föreställ er en liten pojke omgiven av allt det här.
Hans storebror stupar, han strider i samma krig och kommer hem som hjälte.
Folk ser den lilla pojken född till rikedomar, privilegier-
- redo att offra allt för sina ideal i sitt lands tjänst.
Ni får det att låta som kungligheter.
För kungligheter behöver man traditioner-
-och för traditioner behöver man tid.
Det måste väl börja nånstans. Eller?
Det måste finnas en dag ett.
Östra rummet ser i stort sett ut som amerikanerna känt det i 60 år.
Tydligen har ni inte känt att ni behövde förändra det så mycket.
Nej, jag tycker att det är vackert. Jag avskyr att förändra saker.
Så när man hittar ett rum som detta är det underbart.
Flygeln påminner om att det är här som ni har Vita husets konserter.
Just det. Flygeln med örnben ritades av Franklin Roosevelt.
Och här spelade Pablo Casals för oss-
- och här hade vi en portabel scen när vi hade Shakespeare-ensemblen.
Mrs Kennedy, denna administration har visat ett särskilt tycke-
- för konstnärer, musiker, författare, poeter.
Är det för att ni och er make bara känner så-
- eller finns det en relation mellan statsmakten och konsten?
Det är så komplicerat. Jag vet inte.
Jag tycker bara att allt i Vita huset ska vara det bästa.
Och om det är ett amerikanskt företag man kan hjälpa så vill jag göra det.
Om det inte är det, så ska det ändå vara det bästa.
Hjälper er tro er?
Jag föredrar att diskutera min tro med en präst.
- Ni är väl inte präst? - Nej.
Jag försöker få fram sanningen. Det är det journalister gör.
Jag har vant mig vid en skarp skiljelinje mellan vad folk tror-
-och vad jag vet är sant.
Visst. Jag nöjer mig med en historia som är trovärdig.
Så ska det låta.
Jag var själv reporter förut. Jag vet vad ni letar efter.
- Förlåt? - Ett sekund för sekund-vittnesmål.
Det var väl det ni kom hit för?
Ni vill att jag ska beskriva ljudet som kulan gav ifrån sig när den...
...kolliderade med min mans skalle.
Jag är väldigt glad över-
- att vara i den stora delstaten Texas-
-att vara med er-
- och få uppleva den ädla spanska traditionen-
- som har uträttat så mycket i Dallas.
Denna tradition började hundra år-
- före koloniseringen av Massachusetts-
-min mans delstat.
Allt är en tradition-
-som förblir levande och stark.
Är det fågelläten?
- Det är inte precis fåglar. - Det måste vara havet.
- Är du klar? - Självklart.
Jag älskar folksamlingar.
- Ni minns mrs Connelly. - Välkommen till Dallas, raring!
Tack.
Vilket mottagande!
Herr president! Några tankar om Rockefeller mot Goldwater?
Det var en stor bilkortege från flygplatsen.
Varmt, vilt. Som Mexiko eller Wien.
Solen gassade i våra ansikten. Jag kunde inte ha mina solglasögon.
Jack har handen ute och jag ser en bit...
...av hans skalle lossna.
Och det var köttfärgat. Det var inte vitt.
Och han sjunker ner i mitt knä. Jag har blod och hans hjärna i knät.
Och jag säger: "Jack? Jack, hör du mig?"
"Jack, jag älskar dig, Jack."
Och hans huvud var så vackert.
Och hans mun var vacker.
Hans ögon var öppna.
Jag försökte hålla hans hjässa nere.
För att hålla kvar allt inne.
Han hade en helt underbar min.
Precis innan de ställde en fråga till honom, precis innan han svarade.
Han såg förvirrad ut.
Jag visste att han var död.
Mrs Kennedy...
Tro inte för ett ögonblick att jag låter er trycka det.
- Förstår ni? - Ja, självklart. Jag förstår.
Hur lät kulan?
Mrs Kennedy? Är ni okej? Det är Larry.
- Jag är klar om ett ögonblick. - Ta all den tid ni behöver.
Väntar de?
Jag svär högtidligt...
...att jag troget skall utöva...
...Förenta staternas presidentämbete...
...och att efter bästa förmåga...
...upprätthålla, värna och försvara...
...Förenta Staternas konstitution...
...så sant mig Gud hjälpe.
Herr president.
Starta motorerna och vädra ut lite värme från planet.
Kan ni säga hur stor kulan var?
Jag tror inte att det var en .38.
Den verkade... Vad heter kalibern? Den verkade större.
Som nåt soldater hade använt eller kanske en hjortjaktskula.
- Ni behöver inte... - Vi vet inte än.
- Vi måste ha de irländska kadetterna. - Förlåt?
De irländska kadetterna på begravningen. Jack älskade dem.
- Han såg dem i Dublin i somras. - Det ska vi ordna.
Och säckpipeblåsarna från Skottland. Vad hette de, Kenny?
- Black Watch. - Just det, Black Watch Pipers.
När vi landat går vi ut där bak. Ni, presidenten. President Johnson.
- Varför där bak? - Pressen och säkerhetsrisken.
Ska jag gömma mig? Nu?
Det hade de där typerna älskat. Vad kallar de sig? John Birch Society.
Nej, jag tänker inte smyga ut bakvägen.
Jag går ut den vanliga vägen. Det gör vi alla.
När vi landat måste vi åka direkt till sjukhuset för obduktionen.
Obduktionen? Är det nödvändigt?
- Det krävs tyvärr. - Av vem?
Lagen, mrs Kennedy.
Och vad exakt ska de göra?
- Jag är inte säker på att jag... - Vad innebär obduktionen? Förklara.
Jag vill höra alla detaljer. Jag är hans fru.
Eller vad jag är nu.
Jag vill ha alla detaljer. Ska de skära upp honom?
Raring, kan jag skicka nån-
- som hjälper dig att byta om innan vi landar?
Alla de där kamerorna. Folk kommer att titta.
Det hängde efterlysningar överallt för Jack.
Med Jacks ansikte på dem.
Låt dem se vad de har gjort.
- Jackie? - Bobby.
Sir? En bil väntar på att köra er och mrs Kennedy till Bethesda.
Mrs Kennedy och jag åker med kistan i ambulansen.
Valenti vill veta hur vi ska hantera utgången.
Johnson vill tala till pressen.
Han kan göra vad han vill. Jag åker nu.
Kistan ska väl vara stängd? På begravningen?
- Vi löser det sen. - Jag vill så gärna ha den stängd.
Jag vet inte om den kan vara det för en statschef.
Det var blod överallt.
Det var så många bitar.
Jag försökte hålla ihop hans huvud.
Sänk farten.
Presidenten låg stilla i bilen. Mrs Kennedy lutade sig över honom.
Jackie? Jackie.
Kom.
Du ser till att de får honom att se ut som han gjorde innan.
Jag vet.
- Var är barnen? - De är med Maud.
- Hon tar dem till huset i Georgetown. - Jag har dem hellre hemma.
Deras rutiner får inte rubbas.
- Jag ordnar det. - Vad vet de?
...som inte kan vägas. För mig är det en djup...
Ni behöver lite vila.
- Kan vi få lite vatten? - Tack, Nancy.
Det måste ha varit en dum, liten kommunist.
Om han mördats för medborgar- rättigheter hade det betytt nåt.
Jack varnade mig och sa att vi skulle till "knäppskalleland"-
- men jag tyckte att det gick bra. I Fort Worth, i Houston.
De behöll alla problem som Adlai hade. Jack vann över dem.
Jag vet.
De gav mig gula rosor. Gula rosor vid varje stopp.
- Och sen i Dallas... - Jag vet. Vi stänger av den här.
De vill se sorg. De frågar redan om begravningsarrangemangen.
Raring? Kom.
President Johnson träffade utrikesminister Rusk.
Minuter senare hölls ett blixtmöte med försvarsminister McNamara.
Även i sorgens stund-
- tillåter inte Kalla kriget en paus i försvars-och utrikesarbetet.
Det råder föga tvivel om att McNamara fortsätter under Johnson.
Lyndons folk hävdar att jag sa åt honom att svära eden i Dallas.
Svinet kunde inte vänta och nu beskyller de mig för det.
Ursäkta mig. Vet ni vem James Garfield var?
Nej, ma'am.
Vet ni vem William McKinley var, vad han gjorde?
Båda var amerikanska presidenter som mördades under sin ämbetstid.
Och Abraham Lincoln då, vet ni vad han gjorde?
Han vann inbördeskriget. Han avskaffade slaveriet, ma'am.
Just det. Tack.
Bobby, säg till dem att jag vill ha böckerna om Lincolns begravning.
Ni måste berätta nåt personligt. Folk slutar inte fråga innan dess.
Och om jag inte gör det så tolkar de min tystnad som de vill?
"Hon rynkar pannan och kniper ihop läpparna."
"Hon håller tillbaka sina tårar, men hon kan inte dölja sin ilska."
De flesta skribenter vill bli berömda.
- Vill ni bli berömd? - Nej, det är bra, tack.
Ni bör förbereda er. Den här artikeln ger er mycket uppmärksamet.
- Har ni i så fall ett råd att ge mig? - Ja.
Gift er inte med presidenten.
- Är ni rädd att jag ska gråta igen? - Nej, ni skriker nog snarare.
- Skriker vad? - "Min man var en stor man!"
Lincolns begravningskortege lämnade Vita huset-
- och åkte längs Pennsylvania Avenue till Capitolium.
Och nästa dag återvände den till Vita huset.
Sen gick de hela vägen till St Matthews i en lång procession.
Det var en solig vårdag. Bara 600 biljetter delades ut-
- men tusen och åter tusen kantade gatorna och hustaken.
Medborgare, senatorer, kongressmän, diplomater, befäl i galauniform.
Lincolns häst Old Bob bar ett svart täcke med vit kant och tofsad.
Med huva leddes han utan ryttare-
- först i en kilometerlång procession av pastor Henry Brown.
Jag kan känna att Jack blir arg för det här.
"Nu spenderar du en massa pengar på all den där grannlåten."
Han slösade pengar för att få röster men drog sig för att köpa en tavla.
Vi behöver inte oroa oss för det mer.
Vi måste få till det här rätt, Bill.
Det måste vara vackert.
Sa du till dem att vi behöver en hästdragen vagn?
Vi måste marschera med Jack. Allihop.
En stor, vacker procession som folk kommer ihåg.
Mrs Kennedy, ni behöver inte göra det här.
- Göra vad? - Det låter er inte tåga på gatorna.
Världen har blivit galen. Ni borde ta barnen och försvinna.
Bygg en fästning i Boston och se aldrig tillbaka.
Mrs Kennedy?
- Är barnen vakna? - De leker i Carolines rum.
- Hur gör jag det här? - Åh, kära du.
Det spelar ingen roll vad du säger.
Bara krama dem och säg att allt ordnar sig.
Mamma, varför är du klädd så konstigt?
För att nåt mycket sorgligt har hänt.
Och så här klär vi oss när nåt sorgligt händer.
Mamma, var är pappa?
- Pappa kommer inte hem. - Varför inte?
Pappa var tvungen att besöka er lillebror Patrick i himlen.
- Varför? - För att jag är här hos er.
Vi vill väl inte att Patrick ska känna sig ensam?
Men vi då?
Caroline... jag behöver att du är en stor flicka.
Du kan vara modig, va? Du kan vara en soldat?
En mycket elak man gjorde pappa illa. Pappa skulle komma hem om han kunde.
Men det han kan inte. Han måste fara till himlen.
Får jag säga hej då?
Javisst får du det, min älskling.
Låt dina öron akta på mina böners ljud.
Om du vill tillräkna missgärningar, Herre, vem kan då bestå?
Dock, hos dig är ju förlåtelse, på det att man må frukta dig.
Jag väntar efter, Herren, min själ väntar-
-och jag hoppas på hans ord.
Min själ väntar efter Herren mer än väktarna efter morgonen...
Det var en vacker mässa. Ursäkta mig.
Mor.-Jackie.
Har du börjat på gästlistan till begravningen?
Du måste skära ner den, kära du.
Vi kan inte hysa alla dessa människor på Brookline.
Mr Kennedy, vi måste diskutera begravningen.
Vi vill alla följa hennes exempel, men vi vet så lite om Oswald.
- Det kan finnas medkonspiratörer. - Jag ska prata med henne.
- Men hon bestämmer. - Och sen är det Ovala rummet.
Vad ska jag göra först? Planera begravningen eller packa möblerna?
Jag vet att det är känsligt. Men en procession är vansinne.
- Brookline? - Familjens gravplats.
Jag antar att Jack ska begravas med oss andra.
Jag låter inte min president gå.
- Er president? - Min president.
Oavsett hur det blir så ska min bror bäras i en kista.
Och jag beklagar, sir.
Dra åt helvete, Jack.
Harriman äger minst fyra fastigheter i Georgetown.
Han kan säkert låna ut en av dem.
Jag låter Sarge kolla upp det. De kan inte vänta sig att vi flyttar direkt?
Självklart inte. Var inte dum.
Lincolns änka dog utblottad.
Hon flyttade hem till Illinois. Hon fick sälja alla sina möbler.
Van Burens och Tylers också.
Hon auktionerade bort allt, möbel för möbel-
-bara för att ha tak över huvudet.
- Men det händer inte dig. - Och samlarna vi köpte dem av.
Bill och jag fick köpslå för varje soffa, varje stol.
Om jag säljer kanske jag kan betala Johns och Carolines utbildningar.
Den här trappan leder upp till övervåningen-
- som jag vet är förbehållen presidentfamiljens privatliv.
Jag tror inte att några tv-eller filmkameror har varit där uppe.
- För där bor ni. - Det stämmer.
Här är vad Vita huset gjorde med president Lincoln.
Här är hur han förändrades.
1861-den starke mannen med det välvda ögonbrynet.
1865-en vecka innan han mördades.
Tillbringar ni mycket tid i Lincolnrummet?
Vi bodde här när den första tiden.
- Medan våra rum målades om. - Det är ett fint rum.
- Var det sovrum under Lincolns tid? - Nej, det var Lincolns kabinettrum.
Är alla möbler från Lincolns tid?
Ja, det är de. Den mest berömda är så klart Lincolns säng.
Den köptes av mrs Lincoln, med nattduksborden, stolen och bordet.
Hon köpte många möbler till huset-
- och hennes man blev arg för han tyckte att hon slösade pengar.
På bordet ligger Gettysburgtalet.
Detta är förmodligen den största skatten i det här rummet.
Soffan och de två stolarna-
- såldes på mrs Lincolns auktion som jag berättade om.
Och de hamnade i England. Och sen genom köparens ättlingar...
- Bobby? - Här kommer Oswald igen.
Jag vet inte vad det gäller. Ingen har sagt nåt till mig.
Jag vill inte göra din mor ledsen.
Men Brookline passar sig inte att begrava en president på.
Jag vill att nån träder fram och hjälper mig juridiskt.
Sköt ni presidenten?
Nej, jag har inte åtalats för det. Ingen har sagt det till mig än.
Första gången jag hörde det var från journalisterna i korridoren.
Välkommen till Arlington, mrs Kennedy.
Det tredje alternativet är vid foten av kullen där.
- Det är för lågt. - Vad tycker du, Ken?
Jag gillade Dewey Circle, om vi kunde få bort löven i tid.
Problemet där är inte bara löven. Det är tillfartsvägarna.
- Det ska vara 10000 personer där. - Det är det jag menar...
Jackie?
Vart ska vi?
Han kan inte begravas var som helst. Han är värd mer.
Jag förstår.
- Går det bra? - Mina skor fastnar i leran.
Jag tror att du kanske ska prata med en präst.
Kanske.
- Bobby, jag vill tala till pressen. - Nej.
Nej, du låter Dave sköta det.
Bob McNamara sa att han skulle köpa tillbaka huset i Georgetown åt oss.
Jag har inte ens saker. Jag har inga saker. Jag har inte ens ett hem.
- Det här huset då? - Det här? Det är rysligt kallt.
Ni kan tända en brasa och bjuda in folk.
Era fester i Vita huset... Ingen hade sett maken till dem.
Privata konserter med artister, vänner som drack champagne...
- Föreslår ni att jag ordnar en fest? - Nej, inte nu, så klart.
Jag menar bara att ni har...
...att ni har väckt liv i ett kallt hus förut.
Det huset var inte mitt. Det är inte det här heller.
Inget är nånsin mitt. Inte att behålla i alla fall.
Att lämna det huset måste ha varit väldigt svårt.
En första dam måste alltid vara beredd på att packa sina resväskor.
Det är oundvikligt.
Vi har hittat sängar till nästan hela släkten.
Truman ska bo på Blair House.
Det blev kris ett tag, för han har ingen chaufför, men Ike erbjöd sin.
Vi driver ett pensionat.
Lyndon vill bara flytta in i Ovala rummet och tala inför kongressen.
Jag hindrar honom så länge jag kan. Men det måste ske förr eller senare.
De är rädda för processionen. De ser det som en säkerhetsrisk.
Jackie. De ser det som en säkerhetsrisk.
Alla är skrämda.
UD försöker hindra utländska dignitärer från att komma.
Det är åtta kvarter till St Matthews.
Det är en lång väg att gå förbi folksamlingar.
Alla hustak, alla fönster.
Bobby, det är vår sista möjlighet. Vi måste marschera med honom.
Hur hade ni skrivit det?
Hon tänder ännu en cigarett och förklarar mellan dämpade snyftningar-
- att Jack inte var perfekt, men han var perfekt för vårt land.
Och jag frågar om hans brister och hon förklarar...
Perfekta människor förändras aldrig. Jack blev alltid bättre. Starkare.
Ibland gick han ut i öknen ensam-
- bara för att låta sig själv bli frestad av djävulen.
Han kom alltid hem till oss, sin älskade familj.
Och jag röker inte.
Jag borde inte säga dessa saker.
Det är väl därför vi är här? För att prata om det som hände.
- Är det här en bikt? - Bara om det är nåt som ni ångrar.
Alla kan min historia.
Gud är inte intresserad av historier.
Han är intresserad av sanningen.
Jag kom hit för att få medkänsla, fader.
Självklart.
- Fader, lyssnar ni? - Jag lyssnar.
Ja, jag tror det.
Jag tycker att Gud är grym.
Nu råkar du i knipa.
Gud är kärlek.
Och Gud är överallt.
Var han i kulan som dödade Jack?
- Absolut. - Är han inne i mig nu?
Ja, självklart är han det.
Vilken rolig lek han leker, som gömmer sig hela tiden.
Att vi inte förstår honom är inte roligt alls.
Om det finns en himmel så är er Gud där med alla sina tomma löften.
Vad för slags gud tar en far från sina två små barn?
- Vår herre offrade sin ende son. - Och mina två bebisar.
Arabella i livmodern och Patrick, 39 timmar på jorden.
Precis länge nog för att bli kär i honom.
Vad gjorde jag för att förtjäna det?
Inget.
Jack och jag tillbringade nästan aldrig natten tillsammans.
Inte ens den sista natten i Fort Worth.
Er make älskade er.
Jag tycker mig minnas att det stod mer i våra löften.
Titta inte på mig så där. Jag var USA: s första dam.
Kvinnor har utstått mycket värre saker för mycket mindre.
Det finns två slags kvinnor. De som vill ha makt i världen-
-och de som vill ha makt i sängen.
Och vad sitter jag kvar med nu?
När män ser mig nu, vad tror ni att de känner?
Sorgsenhet. Medkänsla.
Åtrå, kanske. Ni är fortfarande en ung kvinna, mrs Kennedy.
Jag brukade få dem att le.
Ingen förstår smärtan han bar på och hur lojal han var.
Vissa av hans vänner var så vulgära.
Jack var så klart inte det, men han kunde dras med i det.
Men han var ändå en fantastisk far.
Jag ser honom i gungstolen med Caroline och John vid hans fötter.
Hur kan jag hata honom?
- Finn tröst i de minnena. - Det kan jag inte.
De är blandade med alla de andra.
Har du den senaste listan från UD?
Dignitärerna som planerar att komma på begravningen.
Ja. Jag har den här.
General de Gaulle, prins Philip, till och med Sovjets utrikesminister.
- Fler än vi väntade oss? - Ja, det är dussintals namn.
Bra.
- Läser du upp dem för mig? - Ja.
Från FN kommer Paul Hoffmann, den särskilda fondens chef-
- David B. Vaughn...
Kungen av Belgien.
Danmark: kronprins George. Bulgarien: vice utrikesministern.
Kanada: premiärminister Lester B. Pearson. Österrike...
Jag vet inte, jag tycker att ni ska prova utan den.
Vi har hållit ihop länge, va, Nancy?
Ja.
Förut var jag orolig för att du var avundsjuk på mig.
- Sluta. - Du har aldrig fått mig att tro det.
Men jag oroade mig. Efter att jag gifte mig med Jack-
-efter att han vann valet.
Nu verkar det löjligt att nån skulle vara avundsjuk på mig.
Jag har begravt två barn. Nu ska jag begrava min man.
Jag var avundsjuk...
...på klänningen ni bar i Wien.
Det är svårt att se det just nu men ni har hela livet framför er.
- Det är en hemsk sak att säga. - Det har ni.
- Det är en fruktansvärd sak att säga. - Men det har ni!
Jag är ledsen. Jag är ledsen.
- Vad ska du göra nu? - Jag stannar hos er.
- Du försvinner ingenstans? - Jag har ingenstans att ta vägen.
- Barnen har sån tur som har er. - Nej, de har ingen tur alls.
Jag är rädd, Nancy. Jag är rädd, jag är rädd.
Jag vet. Jag vet.
I Capitolium där presidenten ligger på lit de parade resten av dagen-
- när kistan har flyttats från Vita huset, hålls tre korta tal...
Hon kommer ner strax. Vilket ögonblick som helst.
Till Dallas i Texas och Tom Pettit.
Där är Lee Oswald.
Han har skjutits. Han har skjutits. Lee Oswald har skjutits.
Där är mannen med pistolen...
- Är du klar att gå? - Ja.
- Kan du titta på mig? - Mamma, är det min födelsedag?
- Inte än, vännen. - Varför har jag mina festkläder då?
Specialagent Hill. När mrs Kennedy är klar.
Clint.
Vi är nästan klara här.
Det är så konstigt. Jag minns knappt nånting efter...
Men jag läste om vad du gjorde i tidningen och jag ville tacka dig.
Vi måste styra upp det här.
Det får oss att se ut som en hop jävla barbarer.
Mrs Kennedy är på väg ner med barnen.
Stäng av teven.
Säg inte ett ord om det här. Förstått?
Jag berättar för Jackie när tiden är den rätta. Sätt er.
- Ursäkta? - Sätt er.
Älskling.
Vad kommer du ihåg? Berätta allt, jag måste få höra.
Mrs Kennedy...
Jag var tio meter bakom när jag hörde det första skottet.
Och när jag såg presidentens bil...
- Mrs Kennedy... - Fortsätt.
Jag var tvungen att placera mig mellan er, presidenten och skytten.
Vem var det?
- Var det den där Oswald? - De tror det.
Jag behöver prata med honom.
Jag vet inte om det går, mrs Kennedy.
Barnen är klara. Ska jag ta ner dem så att de kan åka med Maud?
- Jag vill att de följer med mig. - Men pressen står på framsidan.
Deras pappa lämnar detta hus för sista gången. De borde få ta farväl.
Men de bilderna sänds till hela världen.
De bilderna ska återge sanningen.
Två förtvivlade, faderlösa barn är en del av det.
Du kan säga att jag är klar att åka med Caroline och John.
- Ja, mrs Kennedy. - Nancy?
Jag är inte första dam längre.
- Du kan kalla mig Jackie. - Det ska jag göra.
Caroline. Är du klar, gumman? Min modiga flicka.
John, John, John. Låt mig ta det här åt honom.
Jag värdesätter mitt privatliv. Det har jag alltid gjort.
Men dagarna direkt efter så verkade nåt förändras...
Före begravningen, dagen då kistan flyttades till Capitolium-
- förevisades era barn för hela världen att se.
- Antyder ni att jag exploaterade dem? - Nej, självklart inte. Jag bara...
Skyldra...
...gevär!
Jag undrar bara om ni övervägde att göra mer för att skydda dem.
- De flesta hade nog gjort det. - Vi är inte som de flesta.
De flesta behöver inte fatta såna beslut-
- timmar efter att ha sett sin man mördas intill dem.
Åh, Lyndon... Vilket hemskt sätt att börja ditt presidentskap.
- Menar ni att det var ett misstag? - Nej. Självklart inte.
Hur vågar du? De mördade honom inne på häktet.
De här typerna kan komma åt alla. Hur vågar du dölja det för mig?
Jag tog ut barnen genom ytterdörren. Det är rena vansinnet.
Du och din bror i alla år, alla era jäkla hemligheter!
Caroline och John är allt jag har nu och du fick mig att sätta dem i fara.
- Jag skulle aldrig sätta er i fara. - Det vet du inte.
Ni tror att ni kan kontrollera allt, att ni har världen i marionettrådar.
Och ni är löjliga. Och jag lät mig själv tro på det.
Vem är paraden egentligen för? För Jack?
Ett sista kampanjstopp på vägen till graven?
Lyndons folk har rätt. Det är inte värt att riskera människors liv för.
Säg till dem att vi ställer in det. Vi åker i bilkortege till katedralen.
Och sen begraver vi honom.
Jag bryr mig inte längre. Det gör jag inte.
- Jag skulle aldrig sätta er i fara. - Du tror att jag är en ung debutant.
- Du skyddar mig inte längre. - Jag skulle aldrig sätta er i fara.
Du vet ingenting.
Jag ligger vaken på nätterna och det enda jag kan tänka är-
- att jag skulle ha blivit expedit eller stenograf.
Jag skulle ha gift mig med en vanlig, lat och ful man.
Låt mig berätta en liknelse för er.
Jesus...
...gick en gång förbi en blind tiggare på en väg.
Och hans lärjungar frågade: "Vem syndade?"
"Mannen eller hans föräldrar så att han föddes blind?"
Och Jesus sa: "Varken mannen eller hans föräldrar syndade."
"Han skapades blind så att Guds verk kunde uppenbaras i honom."
Och sen la han smuts på hans ögon-
- och sa åt honom att tvätta sig i Siloadammen.
Det gjorde mannen och kom tillbaka seende.
Nu är ni blind. Inte för att ni har syndat utan för att ni har valts ut.
Så att Guds verk kan uppenbaras i er.
- Den är perfekt. - Vi la in den när vi var borta.
En fin överraskning till er och presidenten.
Den förändrar allt.
- Och Fredsavtalsrummet? - Jägargrönt.
Exakt som ni föreställde er det.
Jag önskar att Jack... Vem vet om han hade brytt sig?
Jag tappade kontakten nånstans.
Vad var verkligt? Vad var teater?
- Han var president. - Du hade rätt förut.
Jag ska inte marschera i morgon.
Jag sätter inte folk i fara på grund av min fåfänga.
Jag var orolig för er, jag är det. Men jag trodde inte det var fåfänga.
Det kallade Jack allt det här.
När han såg vad vi spenderade sa han:
"Ditt lilla fåfängsprojekt kommer att ruinera statsapparaten."
Människor behöver sin historia. Den ger dem styrka.
De behöver veta att riktiga människor bodde här.
Inte spöken och sagobokslegender.
Människor som mötte motgångar och övervann dem.
Det ni har gjort i detta hus spelar roll.
Det var snällt av dig, Bill. Till och med jag börjar glömma honom.
Snart är han bara ett oljeporträtt som kantar dessa korridorer.
Du är en riktig cowboy. Se på dig.
Jag pratade med Johnson.
Så i morgon... Det hanteras.
Alla ska åka. Ingen procession.
Jag är ledsen, Bobby.
- Tror du att Lincolns änka visste? - Visste vad?
Att vi skulle resa ett monument över hennes man.
- Varför är detta rum så fridfullt? - Fridfullt? Det vet jag inte.
Varje gång jag går förbi detta rum påminns jag om att den 1/1 1863-
- skrev en vanlig man på ett papper som befriade fyra miljoner slavar.
Jag upplever det inte som fridfullt, utan mer-
- som en plats för ett bestående avtryck.
Och det är synd att vårt är fullständigt förstört.
Bobby.
- Vad? - Bobby, vakta din tunga.
Vad uträttade vi?
Vi är bara det vackra folket. Va? Är det inte det vi är?
För vad uträttade vi egentligen?
Kanske blir Jack ihågkommen för hur han hanterade Kubakrisen-
- eller för att han skapade en kris som han sen var tvungen att lösa.
Vi kunde ha gjort så mycket.
Medborgarrättigheter, rymdprogrammet...
Vietnam. Nu får Johnson hantera Vietnam.
Vi la upp bollen åt honom. Han behöver bara slå iväg den.
Jag skulle inte ha pressat honom med Castro.
Du kan inte göra det där, Bobby.
Vad är det för fel på dig?
Vad det är för fel på mig?
Historien är obarmhärtig.
Det finns ingen tid.
Vi är löjliga. Se på dig.
Förlåt mig.
- Vad tycker ni om ert nya kontor? - Mrs Kennedy. Kom in.
- Jag gör bara mitt jobb, ma'am. - Klart att ni gör.
Jag minns när vi vann valet. Det var så överväldigande.
Vi klarar oss bra. Allas tankar är hos er nu.
Det var väldigt snällt sagt. Jag kom för att diskutera morgondagen.
Justitieministern sa att ni ville ha en blygsammare ceremoni.
- Jag har ändrat mig. - Förlåt?
Vi ska ha en procession och jag ska gå till katedralen med kistan.
Även om vi kan återgå till det så har Secret Service sin oro för det.
- Och president Johnson? - Han vill bara uppfylla era önskemål.
Men jag måste tänka på hans säkerhet. Landet klarar inte ett nytt dråpslag.
Om det var upp till honom hade han gjort allt som ger er tröst.
Vem är det upp till då, mr Valenti?
Ni vet säkert att vi i morgon väntar nästan 100 statschefer.
- 103. - Ja, det stämmer säkert.
Och jag misstänker att de fattar sina beslut.
Det är mycket hemliga underrättelser som jag inte kan gå in på.
Våra agenter i Genève har snappat upp ett hot mot de Gaulle.
Om han vägrar marschera är jag rädd att andra kan göra det.
Jag förstår.
Jag önskar vi kunde göra mer för att tillgodose era önskemål.
- Jag är hemskt ledsen. - Var inte det.
- Ni och Johnsons har gjort så mycket. - Adjö, mrs Kennedy.
Kan ni meddela begravningsgästerna en sak när de landar?
Självklart.
Upplys dem om att jag går med Jack i morgon.
Ensam, om jag måste.
Säg till de Gaulle att om han vill åka i en pansarbil eller stridsvagn-
-så klandrar jag honom inte.
Och jag vet att alla tiotals miljoner som ser det inte gör det heller.
Varför gör ni det här, mrs Kennedy?
Jag gör bara mitt jobb.
- Vill ni skriva ner det här? - Tycker ni att jag ska det?
Ja, det tycker jag.
Vi lever alla vidare långt efter vår död.
Presidenter kommer att komma och gå.
Och var och en av dem kommer att se till Jack-
-för vägledning, för inspiration.
Vad säger ni till dem-
- som säger att han inte förtjänade en så stor begravning?
Han var en fantastisk president, men han vann inte inbördeskriget.
Det var Förenta staternas presidents begravning.
Er man körde bilar, han red inte.
Och det skulle ha varit fler hästar, fler soldater, mer gråt-
-fler kameror.
Jag förmodar att ni inte låter mig skriva nåt av det.
Nej. För jag har aldrig sagt det.
Jack hade kanske inte tid att besegra kommunismen.
- Men jag erinrar mig... - Med all respekt.
Ni stod i händelsernas centrum.
Och det är nog omöjligt att få nåt perspektiv från den utkiksplatsen.
Men jag kan försäkra er om att det var ett spektakel.
Nancy sa att de ville dela min sorg, så jag lät dem göra det.
Men efteråt insåg jag att all pompa och ståt-
-alla mina krav för att hedra honom-
- inte var för Jack eller hans eftermäle.
Det var för mig.
Jag skrev till honom natten innan vi flyttade kistan till Capitolium.
Vill ni veta vad jag skrev?
- Att jag ville dö. - Jag förstår.
- Gör ni det? - Det gör jag.
Om ni inte ber mig om lov.
Nej, bara dumma, njutningslystna människor tar livet av sig.
Jag hoppades bara att om jag gick nerför gatan bredvid Jacks kropp-
- så skulle kanske nån vara snäll nog att göra det åt mig.
Inför hela världen? Berömt liv, berömd död.
Men jag ville aldrig bli berömd. Jag blev bara en Kennedy.
Jag sa till alla att jag inte kommer ihåg.
Det är inte sant. Jag kommer ihåg allt.
Den första kulan-pang!
Och pang!
Jag kunde ha räddat honom.
Jag borde ha förstått att det var ett skott och skyddat honom.
Jag försökte stoppa blödningen, men när vi kom till sjukhuset...
Den natten och varje natt sen dess har jag bett om att få dö.
Kan inte Gud låta mig få vara hos min man?
Får jag titta?
Det är bara... det är inte...
Ni skriver inte så läsligt, va?
Ni har gjort ett starkt intryck på detta land de senaste dagarna.
Det är historien.
Att förlora en president är som att förlora en fader.
Och ni var en moder för oss alla. Det är en jättebra historia.
Hela landet såg begravningen. Från början till slut.
Decennier från nu... kommer folk att minnas...
...er värdighet och det storslagna. De kommer att minnas er.
Det tjänar ett syfte. Min man har så många möten i den här delen av huset.
De som väntar sitter ute i hallen och barnvagnarna far förbi dem.
Nu kan de sitta här och ha ett möte runt bordet i väntan på honom.
Han kommer in och... Herr president.
- Mrs... - Mr Collingwood.
Mrs Kennedy har visat oss Vita huset-
- och alla förändringar som hon har gjort i huset.
Vad tycker ni om hennes förändringar?
Hennes främsta insats har varit-
- att föra oss mycket närmare alla de som har bott här.
Alla som kommer till Vita huset som president-
- vill det bästa för sitt land, men de stimuleras också av-
- att veta att de lever så nära de människor-
- som är legendariska, men som faktiskt levde och var i dessa rum.
Kanske nåt blått. Jag har alltid hört att blått är andligt.
Allt kommer att vara magasinerat tills du har beslutat var ni ska bo.
Det är en sista sak, den är viktigare än allt det andra.
Varje kväll innan vi la oss... Vi hade en gammal Victrola.
Vi lyssnade på ett par skivor. Hans favorit var "Camelot".
- Musikalen? - Jag skäms så.
Alla citat ur Jacks mun var grekiska eller romerska.
Och den sista sången, finalnumret i "Camelot", ekar nu i mitt huvud.
"Låt det aldrig glömmas"-
- "att det under ett kort, strålande ögonblick"-
- "fanns ett Camelot."
Min Jack älskade historia. Det gjorde honom till den han var.
Tänk en pojke med scharlakansfeber i sängen som läser historia.
"Kung Arthur och riddarna vid det runda bordet." Det är Camelot.
Vanliga män som förenar sig för att slåss för en bättre värld.
Missförstå mig inte. Jack var inte naiv.
Men han hade idéer, idéer som han kunde få andra att tro på.
- Kommer de idealen att leva vidare? - Klart att de kommer.
Det kommer så klart stora framsteg och fler fantastiska presidenter.
Johnsons har varit så generösa mot mig.
Det kommer inget nytt Camelot.
Inget nytt Camelot.
- Varför är ni egentligen här? - Jag behövde prata.
Ni säger att ni varje natt ber att få dö-
-att era barn inte behöver er.
Ni vill bara vara hos er man. Ändå är det inte er jag begraver i dag.
Det kommer ett ögonblick i människans sökande efter mening-
- då man inser att det inte finns några svar.
Och när man kommer till denna fasansfulla och oundvikliga insikt-
- så accepterar man det eller tar livet av sig.
Eller så slutar man helt enkelt att söka.
Jag har levt ett välsignat liv.
Och ändå, varje kväll när jag kryper ner i min säng, släcker lamporna-
-och stirrar in i mörkret-
- så undrar jag: "Är det här allt det är?"
- Undrar ni det? - Varenda själ på planeten gör det.
Men när morgonen kommer vaknar vi och gör en kanna kaffe.
- Varför bryr vi oss? - Därför. Ni gjorde det i morse.
Ni gör det igen i morgon.
Men Gud har i sin oändliga visdom sett till-
-att det räcker för oss.
En gång till. "Mrs Kennedy har utryckt sin önskan om"-
- "att återbegrava de två döda barnen för att de ska få vila med sin far."
Du hörde? "Hon vill att de alltid ska komma ihåg"-
- "att det under ett kort, strålande ögonblick"-
- "fanns ett"...
Ja, "Camelot."
Hoppas att ni får en trevlig kväll, mrs Kennedy.
- Han skrev ner varenda ord. - Hjälpte det med läkandet?
Det har tryckts i hela världen.
Det är kanske det som alla tror på nu-Camelot.
Människor vill tro på sagor.
Och ni? Tycker ni att ni gjorde honom rättvisa?
Jag tror att figurerna vi läser om-
- till slut blir verkligare än de män som står bredvid oss.
Och jag borde ha anat att det var för mycket begärt att få åldras ihop-
-och se våra barn växa upp.
Mörkret kanske aldrig försvinner, men det är inte alltid så här tungt.
Kom. De väntar på oss i Arlington.
I Faderns, Sonens och den helige Andens namn.
I detta rum bodde John Fitzgerald Kennedy och hans fru Jacqueline-
- när han var USA: s president. 20 januari 1961-22 november 1963
Jag var bara så glad för att han kunde vara stolt-
- för då väntade jag barn och kunde inte kampanja.
Sen kom vi till Vita huset och alla saker som jag alltid hade gjort-
-blev plötsligt underbara.
För allt som en första dam gör annorlunda tar alla fasta på.
Jag var bara så glad för Jack, att han kunde vara stolt över mig.
Det var våra lyckligaste år.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2017
Ansvarig utgivare: Kristina Pesznecker Scanbox Entertainment Sweden AB